Минало и памет
Въпросът за миналото и паметта в литературата – самият език и литературата са паметта на всяка култура
Миналото и паметта
– Може да зададат идентичност, ясно да показват посоката на бъдещето, но може и да обременяват и задължават.
– Може да бъдат исторически, колективни, индивидуални и други.
Някои произведения от българската литература, свързани с темата:
• От Епохата на Възраждането – събуждането на славното минало Паисий Хилендарски, „История славянобългарска“
• Следосвобожденската литература – произведенията на Вазов и Захари Стоянов , „Записки по българските въстания“
• Литературата между войните: – произведенията на Гео Милев и Вапцаров, които проблематизират историята и въпросът за историчността – появата на историческите романи на Фани Попова-Мутафова и интересът към миналото
• Литературата след Втората световна война
• продължава интересът към историческите романи, ярък пример за това е Димитър Талев
• „Преди да се родя и след смъртта ми“ на Ивайло Петров - въпросът за индивидуалната памет
• Съвременна литература – „Физика на тъгата“, Георги Господинов
Прочетете откъс от „За поетическото изкуство“ на Аристотел.
Историкът и поетът се различават не по това, че говорят в мерена или немерена реч. Херодотовото съчинение би могло да се предаде в стихове, но не ще престане да бъде някаква история в стихове, каквато е и в проза. Разликата е в това, че първият говори за действително станали неща, а вторият – за неща, които биха могли да станат. Затова и поезията е по-философска и по-сериозна от историята. Поезията говори предимно за общото, а историята – за единичното. Общото се състои в това, че такъв и такъв човек трябва да говори или върши такива и такива неща по вероятност или необходимост, към което поезията се стреми дори когато дава имена на лицата.
Смятате ли, че литературните текстове свързани с историята, понякога може да бъдат по-достоверни и могат да притежават истинска историческа стойност?
Например:
o В историята присъстват само събития, които променят живота и съдбата на общностите, а литературата може да представи отражението на тези събития в живота на обикновените хора.
o За историята отделният човек е незначителен, незабележим на фона на общото развитие.
o Литературата има повече възможности за представяне на историческите процеси и събития в детайли.
Паисий
Иван Вазов, „Паисий“
Творческа история
• 1882 г., Пловдив
• 120 години след написването на „История славянобългарска“
Заглавието – „Паисий“
- насочване на читателското внимание към конкретна историческа личност, възхвалявана в произведението
- изграждане на междутекстови връзки с другите творби от лирическия цикъл (вж. Междутекстовите връзки)
Жанр – ода
- Особености:
– епически елемент на пространен житейски разказ за книжовника (наличие на сюжетност)
- полемически, публицистичен елемент на сатирична острота и разобличаване
Композиция
- паратекстуални елементи
– епиграф (мото) – откъс от второто предисловие на Паисиевата „История славянобългарска“, емоционално обръщение на монаха към отродилите се българи
* придаване на истинност, достоверност, автентичност на обезсмъртената в одата възрожденска личност
* подсилване на емоционалния заряд при възприемането на личността на светогореца
* изграждане на паралел между миналото и настоящето
* отправяне на непосредствено послание към Вазовите съвременници и посочването на тревожен проблем за непознаването на историята, актуален и през съвременността
- триделна композиция – творбата се разглежда спрямо композиционните елементи на встъпление, развитие на действието и заключение
- Първа композиционна част – „встъпление“ от три фрагмента
– първи фрагмент – въвеждане в сюжетната обстановка и представяне на лирическия герой
– втори фрагмент – поредица от градирани лирически въпроси
– трети фрагмент – нравствено възвисяване на лирическия герой
- Втора композиционна част – патетичен монолог на лирическия герой с призивно звучене и множество повелителни глаголни форми
- Трета композиционна част – епилог с препратка към първата част (композиционна рамка) и поанта
* присъствие на поанта и вътрешна поанта
… и фърляше тайно през мрака тогаз най-първата искра в народната свяст…
От днеска нататък българският род история има и става народ!
Образът на Паисий
- Портретна характеристика
Образът на монаха е подчертан от множество епитети – тъмен, непознат, бледен, наведен, умислен, окачествяващи го като самовглъбен в работата си, целеустремен човек. Макар на пръв поглед да изглежда напълно обикновен божи служител, проявата на умисленост и концентрацията му върху писмения му труд го разграничават от пространството на останалите бездействащи монаси.
- Действена характеристика
Отдадеността на Паисий към работата му се изразява в противоречивите му на християнския канон действия. От една страна, себеосъзнатата личност неотлъчно следва своите съкровени копнежи и безспирно и неуморимо работи върху своя дълъг труд, без да се съобразява с обграждащите го житейски условия. От друга страна, дейността му влиза в противоречие с установените поведенчески норми на монах, неизпълняващ поетите от него към Бога и църковната институция задължения и неспазващ стриктно сакрализирания дневен ред. Такава невиждана до този момент душевна несломимост е подсилена от определенията философ и луд, доказващи неговата невъобразима и неочаквана за времето си възвисеност над останалите.
- Речева характеристика
Вградените в Паисиевия монолог идеи са неприкрито заимствани от съчиненото от него историографско житие. В изпълнените с много въодушевление реплики присъстват темите за отминалото величие на българската държава и нейните владетели, изпитвания срам от културните особености на българската общност и потисничеството и асимилацията на пошлия, чужд гръцки народ.
Конфликти (опозиционни двойки):
- мрак ↔ светлина
- незнание ↔ познание
- сън ↔ пробуждане
- застой ↔ действие
- забрава ↔ памет
- срам ↔ гордост
- минало ↔ бъдеще
Изразни средства и художествен стил
– Език изпълнен с патос
– епиграф
– реторични въпроси
– епитети
– инверсии
– анафори
и затуй не можат нази търпят -
и че сме имали царства и столици,
и от нашта рода светци и патрици;
– сравнения – „и кат някой древен библейски пророк“
– метафори – „лампа жумеща“ „ревът беломорски“
Междутекстови връзки
- Другите произведения от „Епопея на забравените“
- Препратки към други теми и раздели:
Родното и чуждото.
Родното в творчеството на Вазов винаги е сакрализирано, такъв е случаят и при „Паисий“. Тук въпросът за родното е поставен в славното минало и нуждата от припомняне.
Никола Вапцаров, „История“
Йордан Радичков, „Ноев ковчег“